Сериалы и фильмы онлайн
Прийшовши до влади, Муссоліні оголосив кіно «найсильнішою зброєю держави». Однак ідеологія захопила кіно не повністю. Завдяки міністру культури Луїджі Фредді, кіновиробництво користувалося значною автономією, а цензура практично обмежувалася документальними та освітніми стрічками. У 1923 році з'явився Інститут кіноосвіти Istituto Luce, в завдання якого входило в першу чергу виробництво новин, вихваляють лідера, прогрес Італії, зростання промисловості і врожай пшениці. До ідеологічної хроніці відносяться «Муссоліні», «У світлі Риму». Найбільший фашистський фільм «Сонце», режисера Алессандро Блазетті, отримав визнання критики, але глядачів зібрав мало. В основі як цього, так і інших фільмів даного періоду лежало оспівування простий фермерської життя і критика капіталізму, заснованого на позиках у землевласників.
Манифестом нового итальянского кино стал фильм Роберто Росселлини (1906-1977) "Рим – открытый город", пронизанный духом антифашистского единства и пафосом художественного открытия реальной Италии. Первые фильмы неореализма ("Пайза" Р. Росселлини, "Солнце еще восходит" А. Вергано) черпали сюжеты и образы в движении сопротивления. Следующие ("Трагическая охота", "Горький рис", "Нет мира под маслом", "Рим, 11 часов" Дж. Де Сантиса, "Угонщики велосипедов", "Шуша", "Умберто Д" Де Сики, "Земля дрожит" Л. Висконти и др.) Рассказывали о проблемах безработицы, нищете, социальной несправедливости и послевоенной разрухе. Те же проблемы ставились и в неореалистических комедиях типа "Полицейские и воры" Стено и М. Моничелли, "Два деньги надежды" Р. Кастеллани, в сатирической киносказке Де Сики "Чудо в Милане". Но типичные бытовые и даже трагические мотивы получали у них оптимистическое звучание, в духе жизнеутверждающих традиций народного искусства.